En sydlig bastardsköldpadda.
Hon vilar i det grunda vattnet utanför Costa Rica.
Hon har simmat 150 mil för att komma hit.
Hon är här för att hon måste lägga sina ägg på torra land.
Hon är tillbaka vid samma strand-
-där hon kläcktes för tio år sen.
Hon måste överge tryggheten i havet...
...och ta sig till en främmande värld.
Äggen gör henne tung, men nästa generations framtid står på spel.
Längs hela stranden ser vi nåt som har utspelat sig i miljontals år.
Nämligen att dräktiga sköldpaddor tar sig upp ur havet.
Hundratusentals.
Man måste kunna hantera de utmaningar som finns både på land och i havet-
- för att få en bra tillvaro här längs kusterna.
KUSTER
BERÄTTARRÖST: DAVID ATTENBOROUGH
Kusterna bjuder ständigt på förändringar och belöningar.
Galápagosöarna ligger i den tropiska delen av Stilla havet.
Den karga kusten här ser obeboelig ut-
- men en grupp djur har lärt sig att dra nytta av det som finns här.
Sjölejon.
Ungkarlar.
De måste bli fetare.
Bara de största hanarna attraherar honor och får para sig.
Om de här unga hanarna inte blir tillräckligt stora-
- kommer de att få leva ensamma på den här isolerade kusten.
Därför ger sig en av de hungriga hanarna ut på egen hand.
Han är på jakt efter storvilt.
Gulfenad tonfisk.
Varje fisk väger 60 kg.
De har en toppfart på 60 km/h.
Han har ingen chans att fånga en i det öppna havet.
Men han har en plan.
Längre fram ligger vikens öppning.
Han styr dem mot den.
Mot sin fälla.
Han tvingar in dem i en återvändsgränd.
De kommer undan.
Han misslyckades.
Men det kan finnas en annan lösning.
Nu jobbar de i lag.
Då kan de tvinga ihop fler fiskar.
De jagar in dem i viken igen.
Sjölejonen sprider ut sig och tvingar in fiskarna i flaskhalsen.
Fiskarna hamnar i återvändsgränden igen-
- men nu simmar den unge hanen tillbaka och blockerar utgången.
Fiskarna försöker fly igen-
- men nu tvingar han in dem i nästa återvändsgränd.
Nu kan sjölejonen fånga dem en och en.
Den här smarta fisketekniken kräver framsynthet, planering och samarbete-
- och man har bara sett den användas här runt Galápagosöarna.
En fisk ger dem fem gånger så mycket protein som de äter en typisk dag.
Till slut lämnar den unge hanen sin post.
Han tänker njuta av sitt pris.
Tack vare den proteinrika tonfisken-
- är han på väg att bli en fullvuxen hane som kan para sig.
Genom att dra nytta av viken har sjö- lejonen tagit vara på möjligheterna-
- som finns där de här två kustvärldarna möts.
Kusterna är de havshabitat som förändras snabbast.
Det beror på tidvattnet.
Tidvattnet orsakas av månens dragningskraft.
När månen går i bana runt jorden stiger och sjunker havet.
Det sker vanligtvis två gånger om dagen-
- och skapar jordens mest dynamiska landskap.
Ingen annanstans måste djuren hantera lika föränderliga förhållanden.
Dagligen riskerar de att torka och brännas av solen.
När vattnet sjunker undan bildas ibland tillfälliga oaser.
En klippbassäng.
Det är en till synes lugn fristad.
Med det är inte lugnt länge.
När man snabbspolar händelserna får man se oväntad dramatik.
Växtätare, asätare och filtrerare som bor här måste dra nytta-
- av den korta tid de har här innan tidvattnet återvänder.
Anemoner glufsar i sig allt de når.
Men vissa måltider är mer svårsmälta än andra.
De här magiska världarna blir snabbt rena slagfälten.
Ett dödligt rovdjur med fem armar och en mun på undersidan.
Sjöstjärnan Pisaster ochraceus.
Den letar efter skålsnäckor.
Vissa har ingen chans att fly. Den slukar dem.
Men andra skålsnäckor har en hemlig försvarsmekanism.
De använder en hal sköld.
Den gör att de kan glida undan.
Den här skålsnäckan har en egen livvakt.
Ringmasken Arctonoe fragilis. Den har ett elakt bett.
Sjöstjärnan föredrar mat som inte biter tillbaka.
Skålsnäckan tar sig vidare med sin livvakt under skalet.
Men det finns ett djur som de inte kan försvara sig mot.
Dubbelsugaren.
Den kan få grepp om skålsnäckan med sina tänder-
-och vrida loss den som en kork.
Sen sväljer dubbelsugaren hela skalet och allt där i.
Den här dramatiken utspelar sig bara under några timmar.
Sen återvänder tidvattnet.
Varje dag förvandlas havet till fastland, och fastlandet till hav.
Det för med sig nya möjligheter.
Ullhandskrabban Grapsus grapsus.
Det är en av tusentals kustkrabbor som väntar på rätt tillfälle.
Varje dag samlas de längs Brasiliens tropiska kust.
De väntar på att tidvattnet sjunker undan.
Då blottläggs deras föda.
De här sjögrästäckta klipporna ligger hundra meter från kusten.
De måste skynda sig innan tidvattnet återvänder.
De hoppar mellan klipporna.
Krabborna verkar vara rädda för vattnet.
Det är inte så konstigt.
En muräna.
Den här muränan, Echidna catenata, är specialist på att jaga krabbor.
De trubbiga tänderna kan krossa krabbornas skal utan problem.
Den är krabbans värsta fiende.
Men krabbans föda är fortfarande långt bort.
De måste vidare.
De är halvvägs.
Men fienden har andra planer.
Den glider på land...
...och lägger sig i bakhåll.
Krabborna måste fortsätta om de vill äta.
Men det är inte säkert nånstans.
Bläckfiskar äter också krabbor.
Krabborna gör ett försök.
Framme.
De riskerar liv och lem för att få äta av sjögräset.
Men om två timmar vänder tidvattnet.
Då måste de löpa gatloppet igen.
Tidvattnet är inte det enda som påverkar kusten.
De största vågorna startar ute till havs-
-och växer när de närmar sig kusten.
När det blir grundare bromsas vågorna av havsbotten.
De blir upp till 30 m höga.
Sen välter de framåt och bryts.
Många av de största surfvågorna-
-bildas utanför Nazaré i Portugal.
Varje dag rullar det in vågor med en kraft-
-som motsvarar 1,5 miljon ton TNT.
Vågornas kraft formar gradvis om kusterna.
I vissa delar av Europa nöter vågorna bort tre meter av kusten varje år.
Hur snabbt vågorna formar om klipporna beror på hur hårda de är.
Om det finns mjuk sten innanför den hårda bildas det spektakulära valv.
Klipporna angrips ständigt, och till slut skulpteras stora stenvalv-
-som här i norra Spanien.
Vågorna bildar även höga fästningar, som de här klipporna i Antarktis.
Här häckar tiotusentals sjöfåglar.
Man når bara klippsidorna från luften.
Det finns gott om skrymslen för dem som kan ta sig dit.
Men för att äta måste sjöfåglarna bemästra havsvärlden utanför land.
En lunnefågel.
Han är fiskare.
Och pappa.
Han har en livspartner.
Paret delar på ansvaret för den en vecka gamla ungen-
-som behöver fem mål mat om dagen.
Föräldrarna turas om att ge sig ut på fisketurer.
Det är pappans tur.
När det är ont om fisk måste de flyga iväg upp till fem mil över havet.
Där finns det gott om fisk.
Ute till havs dyker de ner till en helt annan värld.
Det är svårt att hitta bra fiskeställen, och de är inte ensamma.
Grisslor.
Precis som lunnefåglarna har de korta vingar. Det gör det lättare att dyka.
Lunnefåglar kan hålla andan i över en minut och dyka ner till 40 m.
Det blev fångst!
Men färden hem är lång.
Efter en utmattande flygtur på nästan 10 mil-
-är den här lunnefågeln nästan i mål.
Men det finns sjörövare här.
Kustlabbar.
Föräldrarna som är på väg hem blir rånade.
Kustlabbarnas breda, vinklade vingar gör att de är snabbare och smidigare.
Lunnefåglarna måste välja sina tillfällen noga.
Nära ögat.
En sista, desperat acceleration.
Han klarar sig.
Han är hemma i tryggheten efter en tre timmar lång flygtur.
Där väntar hans tålmodiga partner.
I dag får deras lunnefågelunge äta.
Men där antalet fiskar minskar-
- är det svårt för många lunnefåglar att hitta nog med mat åt sina ungar.
I dagens skiftande havsmiljö är det svårt att vara en lunnefågelförälder.
Det är inte lätt att klara sig när man lever i två olika miljöer.
Ett av havsdjuren har nästan helt och hållet övergett havet.
På några avlägsna öar i Stilla havet finns världens mest landlevande fisk.
Högst upp på den här en meter höga kalkstensklippan...
...har en åtta centimeter lång slemfisk valt att bo.
Här uppe äter han alger i överflöd-
- och slipper konkurrera med fisken i havet.
Honorna letar föda under honom.
Han vill gärna ha deras uppmärksamhet.
De är upptagna med att hålla sig fuktiga.
Det är viktigt eftersom de andas genom huden.
För att dra mer uppmärksamhet till sig blir han svart.
Sen viftar han med sin orange fena.
Hon lägger märke till honom.
Men de här slemfiskarna, Alticus arnoldorum, är rädda för vågorna.
De är dåliga på att simma.
De är ett enkelt byte i havet.
Det är dags för ett nytt försök.
Hon är frestad.
Än en gång distraheras hon av en våg.
Men hanen vägrar ge upp.
Till slut får han henne på kroken.
Han flyttar på sig så att hon kommer in i hans grotta.
Han uppmuntrar henne att lägga sina ägg med en förförisk dans.
Sen befruktar han dem i sitt bo, där de ligger säkert.
Den här slemfisken har övergett havet för att leva på land.
Andra har lyckats ännu bättre med sin flytt men har valt en annan riktning.
Pingviner flyger inte. I stället simmar de i större delen av sina liv.
Deras tätt sittande fjädrar är ett perfekt skydd i det iskalla vattnet.
Men de måste gå upp på land en gång om året.
Sydgeorgien är en vildmarksö nära Antarktis.
Varje vår är trängseln på de här stränderna enorm.
Då återvänder hundratusentals kungspingviner hit.
De är på väg till sin koloni.
Men i deras väg ligger världens största späckmur.
Sjöelefanter.
Det är parningstid, och de fyra ton tunga hanarna-
- kämpar om kontrollen över sina harem.
Det är bäst att låta dem lugna ner sig.
Han kan inte flyga över dem så han får gå så diskret som möjligt.
Han får hoppas att han inte väcker de sovande jättarna.
Försiktigt.
Pass på.
En rivaliserande hane attackerar.
Pingvinerna kan hamna i korselden.
Åtta ton späck drabbar samman.
Sjöelefanten som sträcker sig högst har vunnit.
I virrvarret som uppstår smiter den här pingvinen förbi.
Där framme väntar 40000 pingvinungar.
De är hungriga och uppspelta.
Vissa pingviner har ingen unge att mata. Det är inte därför de är här.
Det finns en annan anledning.
Det finns ett uthållighetsprov som alla pingviner måste klara av.
Det börjar med en ihärdig klåda.
Hans skyddsdräkt har nötts ner av flera månaders simmande i havet.
Han har en drastisk lösning.
Han fäller alla sina fyra fjäderlager så snabbt som möjligt.
Han genomför en fullständig ruggning.
I väntan på att fjädrarna växer tillbaka står pingvinerna helt still.
Efter en månads fasta är nu dräkten vattentät och isolerande igen.
De är slanka, hungriga och vill gärna återvända till livet i havet.
Tack vare sina vattentäta dräkter kan pingviner dra nytta av två miljöer-
-trots att förhållandena är så svåra.
Sydgeorgiens kuster är skyddade tack vare att de ligger så avlägset.
Andra kuster är mycket sårbarare.
Och de förändras snabbare än nånsin.
Två tredjedelar av de större städerna ligger vid kusten.
Inom de kommande tio åren kommer 10 % av djurlivet vid kusten-
- att försvinna på grund av mänsklig bebyggelse.
Men varje år utanför Palm Beach i Florida-
- utspelar sig nåt spektakulärt som nästan ingen märker av.
Den största samlingen av kusthajar på jorden.
Spinnarhajar och svartfenshajar.
Tiotusen stycken.
Varje år i januari kommer de till det varma vattnet här.
De tar en paus under sin långa färd norrut.
Hajar har samlats här sen långt innan människor kom hit.
Men i dag tampas de med föroreningar, ett försämrat habitat-
- och överfiske, vilket deras förfäder aldrig behövde genomlida.
Det räcker inte längre för kustdjuren att bemästra sina egna miljöer.
De måste även klara av utmaningarna som vår värld för med sig.
PÅ DJUPET
För att filma överraskande beteenden-
- reste "Blue Planet II" -teamet till världens mest avlägsna kuster.
Ett av resmålen var Galápagosöarna.
De ville filma nåt nästan helt otroligt-
- som den lokale kameramannen Richard Wollocombe hade berättat om.
En fiskarkompis från trakten åkte till den här viken.
Plötsligt såg han några sjölejon jaga upp enorma tonfiskar på land.
Jag trodde att han skojade. Det lät inte speciellt troligt.
Men fiskarens berättelse var för bra för att ignorera.
Jag är lite nervös. Om vi inte får se det tappar jag all trovärdighet.
Filmteamet gav sig ut på en omfattande expedition.
Men en i teamet var skeptisk.
Det vore imponerande om ett sjölejon lyckas fånga en tonfisk.
Jag är inte övertygad.
De slog läger i den här karga bukten-
-som blev deras hem i några månader.
Traktens djur är omtalat tama och ville hälsa på sina nya grannar.
Inga sjölejon syntes till-
- så teamet placerade ut fjärrstyrda undervattenskameror.
Fältassistenten Roby Pepolas fick första vakten.
Härifrån försöker vi se sjölejonen hoppa upp ur vattnet.
Om jag ser dem närma sig ropar jag: "Tagning!"
Eller "rock and roll".
Tre timmar senare....
Rachel! Där! 150 m bort.
Drönarteamet börjar.
Ett sjölejon jagar in tonfisk i viken.
Han fångade den!
Otroligt! Titta. Den kämpar fortfarande.
Jösses!
- Han tappade den. - Tonfisken kom undan.
De kommande dagarna kom fler sjölejon för att jaga gulfenad tonfisk.
- Den jagar här. - Ja! Ja!
Det är mer tonfisk och två sjölejon.
Det är sex tonfiskar i viken.
Richard la särskilt märke till ett sjölejon som han kallade Tag Boy.
Han är annorlunda. Han är en skicklig jägare. Han är väldigt smidig.
Det är fascinerande att få en uppfattning om hans personlighet.
Drönaren i luften avslöjar hur sjölejonen jagar tillsammans.
Från luften ser man deras strategi och vilka olika roller de har.
Tag Boy hindrar dem från att fly.
Alla har sin egen roll, och de jobbar i lag.
Sjölejonen jagar i grunt vatten-
- men teamet har fortfarande inte sett dem jaga upp tonfisk på land.
Nåt som gör saken ännu värre är att sjölejonen inte är ensamma i viken.
Galápagoshajar. De är två meter långa.
Hajen blev nästan strandad när den stal sjölejonets tonfisk.
Han är väldigt arg nu.
Hajarna till trots måste Richard ner i vattnet för att kunna filma allt.
Typiskt hajangreppsscenario: Blod i grunt vatten. Den kan lätt ta fel.
Akta händerna.
Teamet skyddas till viss del av sina ringbrynjor.
Det är många hajar här. En, två, tre, fyra, fem, sex hajar.
Allt blod i vattnet får hajarna att frossa okontrollerat.
De gör hackmat av tonfisken. Att vara nära en sån otrolig blodtörstighet...
Det är farligt och fantastiskt.
Det är skönt att vara gömd bakom den här.
Men efter vecka av ökad aktivitet slutade sjölejonen plötsligt jaga.
Det är den första dagen vi inte har sett nån aktivitet sen vi började.
Vi är lite bekymrade.
Tonfisken är borta.
Det bekymrar Richard.
Över hela jorden ser vi haven värmas upp och bli mindre produktiva.
Havslivet runt Galápagosöarna är beroende av kalla strömmar-
- som periodvis för med sig näring till ytan.
Om strömmarna inte för med sig näring lika ofta kan djuren vara i fara.
De här kallvattenströmmarna har upphört tidigare.
Då har många sjölejon svultit ihjäl.
De här strömmarna kanske kommer ännu mer sällan om havet värms upp mer.
Efter två veckors nervös väntan får de ett lovande tecken.
En tjock dimma lägger sig över viken.
Det har kommit kallvatten underifrån.
Det har spridit sig, blandats med varmluften och bildat en dimma.
Vi hoppas att det här kallvattnet får saker och ting att hända.
Dimman lättar, och de ser en välkommen syn.
Tonfisken är tillbaka med sjölejonen hack i häl.
Teamet sätter igång.
Där! De kommer mot oss!
I vattnet kan Richard äntligen filma sjölejonens lagarbete.
Han lyckas filma när Tag Boy jagar upp en tonfisk på land.
De hittar i labyrinten och kan tvinga in fisken i flaskhalsarna.
Tag Boy blockerade utgången med kroppen.
Han simmade fram och tillbaka och tröttade ut fisken.
Helt makalöst. Väldigt imponerande!
Regissören Rachel har fått ny respekt för sjölejonen.
Jag visste inte att de kunde planera, vara så här strategiska-
- och jobba i lag. De är oväntat intelligenta.
Richard lyckades filma deras unika jaktstrategi-
- och har därmed bevisat att den här fiskeberättelsen är sann.
Sjölejonen har en otroligt sofistikerad intelligens.
Det här överträffar mina förväntningar med råge.
Jag har aldrig varit med om nåt lika fantastiskt på Galápagosöarna.
I nästa avsnitt reser vi jorden runt-
- för att belysa havets svåraste utmaningar.
Vi träffar folk som ägnar sina liv åt att skydda havet.
Och vi undersöker hur framtiden ser ut för vår blåa planet.
Översättning: Sebastian Lilja www.btistudios.com